От началото на Ционизма до 1948 г.
Translation ZALMEN BEHAR
Подобно на много млади евреи на Запад през десетилетието на 1930, живеех в два свята:
Като възпитаник на Кеймбридж, съсредоточен върху своето следване,
дискусиите и научните работи. Този свят бързо изчезваше.
Но също така и в света на еврейската болка.
Последният еврейски конгрес преди войната се състоя през Август 1939 г. в Женева.
На 24 години, присъствах придружавайки ционисткия президент Хаим Вайцман,
когото считах за свой водач и духовник наставник.
Никога няма да забравя 24 август, когато на Конгреса дойде новината
за пакта между външните министри Молотов и фон Рибентроп.
Беше ясно, че войната може да избухне всеки момент.
Отчаянието на Вайцман, Бен Гурион и Шарет е видно на снимката.
Ужасните планове на Хитлер за евреите
станаха ясни след "Кристалната нощ" на 9 ноември 1938
и след това първата публична реч на Хитлер за изтребване на евреите от Европа.
"Ако международната еврейска икономика предизвика друга световна война,
това ще ускори окончателното решение
на еврейската раса в Европа".
Членовете на нацистка партия и Хитлеровата младеж
приеха с ентусиазъм антисемитската доктрина на Хитлер.
Първоначално актовете на насилие бяха спорадични,
но после кампанията по изтребване се превърна в организиран кошмар.
Евреите на Европа бяха смъртно обречени.
Хитлер започна да завладява Европа.
През март 1938 г. Австрия бе анексирана от немския Райх,
през септември той завладя Чехословакия.
Хитлер, заплаши с пълно унищожение от немските ВВС,
освен ако не се предадат безусловно на Германия.
На 1 септември 1939, на зазоряване, немската армия
завладя Полша. Великобритания и Франция обявиха война.
Две седмици по-късно, Съветската армия окупира половината Полша.
След един месец, Полша беше като кървящ труп.
Това беше "блицкриг", мълниеносна война.
След Полша, Хитлер насочи войските си на Запад,
и в блицкриг завладя Западна Европа
и достига своята кулминационна точка с окупацията на Париж.
В Северна Африка, нещата бяха зле за англичаните,
немската армия се появи с модерни оръжия,
командвана от блестящия стратег, генерал Ромел.
На 20 юни, Ромел проведе финалната си атака.
Германците нападаха от всички страни,
и след 24 часа, Тобрук се предаде.
Нищо не можеше да спре Германците да напреднат към Египет,
и след Египет оставаха само беззащитни еврейски селища.
След позорното поражение на Британските сили в Тобрук,
Чърчил обяви, че от този момент германците
ще платят скъпо за всяко ново завоевание
и ако Палестина попадне в ръцете на германците,
нещо съвсем вероятно, тъй като бяха толкова близо,
биха могли да разчитат на максимална съпротива от евреите там.
Това е, което ме мотивира да посетя за първи път земята на Израел.
Първото ми посещение в Израел бе в много странна ситуация.
Както много неща по време на Войната, идеята бе на Уинстън Чърчил.
Плана бе Британската армия и разузнаване да въоръжат,
финансират и подкрепят "Хагана",
където стотици млади израелци да се научат как да взривяват железопътни линии,
да унищожават мостове и да убиват немски лидери.
Но за да се осигури сътрудничеството между британците и Хагана,
кой ще е връзката между тях?
Избора падна на Британски офицер, майор Ибан,
които ще се ползва с еднакво доверие
от Ционистките лидери,
и разбира се, да бъде лоялен
в службата си като британски офицер.
Потеглих с влак от Кайро до Кантара и оттам за Реховот.
Дойдох в Ерец Израел с чувство на приповдигнатост.
При достигане на Реховот, усетих аромата на портокаловите дървета,
и видях табела "Реховот" с еврейски букви.
Усетих, че влязох за първи път, в еврейска страна.
Еврейската нелегална съпротива "Палмах"
беше обучена и финансирана от Британското правителство,
което във всяка друга област, беше противник на ционисткото движение.
Хиляди млади евреи бяха обучени за партизанска война.
Това поколение израелци
принадлежеше на различен свят от този родителите им
и тяхното самоопределение беше ясно и просто, като лятното слънце.
Хана Сенеш, еврейски командир
Евреите от Палестина мечтаеха да се борят срещу Нацистите под свои собствен флаг.
За евреите, нацистите бяха най-омразният враг.
В това време, Арабите подкрепяха нацистите.
Не криеше своите пристрастия, религиозния националистически лидер,
Хадж Амин ал-Хусейни от Йерусалим.
Той имаше своята логика.
Ануар Садат го обяснява:
За нас това беше просто,
Германия е враг на нашия враг, Англия.
Затова врага на нашия враг е наш приятел.
През юли 1942, малко след битката при Тобрук,
ситуацията в Северна Африка се преобърна с битката при Ел-Аламейн.
Без тази Британска победа, газовите камери и лагерите на смъртта
щяха да запечатат съдбата на евреите в Палестина.
Битката при Ел-Аламейн продължила 12 дни.
13,500 британци умряха, но германците бяха отблъснати напълно.
Германската мечта да завладеят Африка и Близкия изток, беше провалена.
Генерал Монтгомъри разгроми армиите на Хитлер.
През пролетта на 1944-та, Чърчил разпореди създаването на еврейската бригада.
То заявява: "Изглежда ми уместно, специална единица на еврейския народ,
който пострада така ужасно от ръцете на нацистите,
да бъде сред силите, които ще нанесат последния удар".
Първите на действия на еврейската бригада бе в планините на Италия,
като част от осма Британска армия.
На 9 април 1945 г. еврейската бригада се присъедини към силите на Съединените щати,
Великобритания и пет други съюзнически страни за офанзива срещу германците.
Те се представиха достойно.
Еврейската бригада започна да действа точно на време.
Далеч на север, приключваше последната битка на войната.
Руснаците окупираха Берлин, които бе в руини.
Военните действия ще спрат, една минута след полунощ,
Вторник, 8 май.
Можем да си позволим кратък празник.
За евреите е кратък празник.
За Западните съюзници, беше освобождение.
Материалната цена бе огромна, жертваха милиони техни хора.
Но те имаха своята победа и можеха да се движат към светлото бъдеще.
За евреите, беше различно.
Краят на войната бе само вдигане на покривалото, което криеше агонията им.
Това бяха най-мрачните дни за евреите през цялата им история.
Резултатите от Холокоста, бяха сега видими за всеки,
и това беше по-ужасно от нашите най-страшни кошмари.
Генералите Айзенхауер, Брадли и Патън дойдоха да видят нацистките зверства.
Изумени, те настояват целия свят да види нацистката бруталност.
Така шокиращо, че и на най-силният причинява гадене.
Неоспоримите доказателства са представени от оператори на американската армия.
На мястото на организираното изтребване са докарани с камиони Германски офицери.
По заповед на ген. Айзенхауер, са заставени да видят ужаса на човешката деградация.
Един от офицерите отказва да се върне на мястото на престъплението,
но Американската военна полиция не му дава шанс.
За германците, това е принудителна обиколка.
Краят на войната на Запад разкри трагедията в Централна Европа.
Много пленници използвани за робски труд бяха освободени от нацистите.
Имаше също оцелели от лагерите на смъртта,
все още носещи раираните дрехи, единствените, които имаха.
Те представляваха огромна маса от разселени бездомни.
Бяха настанени временно в лагери, понякога в същите лагери, били техен затвор.
Евреите бяха решени повече от всякога да имат национален дом,
където всеки евреин може да дойде и да бъде защитен от преследване.
Те разчитаха на обещанието на Британците преди войната.
Ционистите се надяваха на приятелска подкрепа от Чърчил,
които се състезаваше на изборите във Великобритания през 1945.
Чърчил спечели аплодисментите, но опозицията спечели гласуването.
Чърчил подаде оставка.
През 1945 г. в края на войната, дойдоха на власт Лейбъристите,
подкрепящи свободната емиграция в Палестина.
Бе формирано ново правителство,
начело с прогресивно настроеният Атли.
Хърбърт Морис бе назначен на важен пост
в Лейбъристкия кабинет и също така Ърнест Бевин.
Говорител на арабските страни предупреди Британското правителство,
че политиката на Лейбъристите не е приемлива за арабите.
Всеки евреин пристигнал в Палестина
допринася за създаване на ционистката държава,
поредната единица на ционисткото мнозинство срещу арабите,
Така че арабите не може да го разглеждат само като хуманитарно действие.
Политическият проблем беше решен чрез "Бялата книга",
и всеки опит сега да се наложат в Палестина повече бежанци,
ще се счита за нарушение на тази договореност.
Отговорът дойде от Харолд Ласки лидера на Лейбъристката партия,
и полуофициален съветник на новото правителство.
Лейбъристкото правителството трябва да гарантира, че панарабизма,
внимателно насърчаван от 1939 г. насам,
трябва да разбере, че оцелелите европейски евреи, няма да бъдат
жертвани за да удовлетворят арабските земевладелци.
Британски Външен Министър от 1945 г. беше Ърнест Бевин,
имаше много еднозначно мнение по отношение на еврейската независимост.
Много труден човек за общуване.
За Бевин бих казал, че зад неговата грубовата външност
се криеше не по-малко груба вътрешност.
Сред милионите европейци, които прекараха ужасна зима в глад и студ,
има милион и половина евреи, всичко, което остана от 8-те милиона преди войната.
На оцелелите им остана само надеждата за бягство от страданието.
Но повечето трябваше да живеят в глад и лишения.
Световния Ционисткия комитет се срещна през 1945 г. с цел да им помогне.
Те призоваха Британското правителство да създаде еврейска държава в Палестина
и да премахне бариерите за имиграция към Светата земя.
За да направи това, Комитета поиска материална и морална помощ от ООН,
без която би било невъзможно оцелелите евреи да достигнат Палестина.
Само няколко хиляди евреи избягаха през 1945 г. от Европа в руини
за да намерят убежище в Палестина.
Тези, който пристигнаха там се възползваха от добре съществуващата организация,
способна да се справи с много повече бежанци
отколкото имиграционните правила, позволяваха.
Чак в края на Първата световна война,
когато Британците сложиха край на 400-те години турското владичество,
Палестина стана като убежище за един потиснат народ.
През 1917 лорд Аленби завладя Светата земя,
и на евреите бе обещан национален дом в Палестина от граф Балфур.
Това бе подкрепено от Уудроу Уилсън и Лигата на нациите,
които трансформираха Палестина в Британския мандат.
Но през 1939, Великобритания бе на прага на война,
и в Хайфа беше терминала на петролопровода от Ирак.
Изведнъж Близкия изток се превърна в стратегически район,
където минаваше Суецкия канал,
жизненоважната свръзка на Великобритания към Далечния Изток.
Бе необходимо да се поддържат мирни отношения с арабските страни,
за да се осигури снабдяването с петрол за Великобритания
за да зареждат своите танкове, самолети и кораби в предстоящите битки.
За да успокой арабите, Лондон публикува през 1939 г. "Бялата книга",
която силно ограничава имиграцията в Палестина.
"След 5 години няма да се позволят повече еврейски имигранти,
освен ако палестинските араби не го одобряват".
Всеки разумен човек вижда това като политика на отстъпки,
и по време на войната бе атакувана от мнозина.
Основният въпросът след войната бе, дали вратите на Палестина ще се отворят,
ако не за масова еврейска имиграция от Европа, поне за оцелелите от Холокоста.
Но за наша изненада и на целия свят,
особено на президента Труман,
британския външен министър Бевин остави вратата затворена.
По мое мнение, Съединените щати не могат да останат безразлични,
когато на жертвите на Хитлеровата лудост,
не им се позволява да си построят нов живот.
Трябва да се намери начин да се помогне на тези бежанци,
да им се осигури покрив, храна и облекло.
Това е наше задължение да го направим.
Бевин дори отхвърля молбата на Труман
да се предостави убежище в Палестина на 100-те хиляди оцелели от Холокоста.
Вместо това, той призова те да потърсят спасение в Централна Европа,
мястото, което служеше за техните изтезания и гробище.
Бевин забрави страданията на евреите в ръцете на нацистите и каза:
"Чакали са 2000 години, още малко няма значение".
Какво повече може да се добави?
Бевин ми каза тези неща,
и заяви, че без моята намеса щеше да реши всичко.
Таке че, не помогна с нищо добрият ми характер на човек от Мисури.
Състоянието на икономиката на Великобритания беше плачевно.
Британската политика в Близкия изток през 1945 г. се диктуваше от два мотива.
Първо да се защитят доставките на петрол от Ирак
и малките Арабски емирства от Персийския залив.
Другата бе, да се съхрани контрола над Суецкия канал.
За евреите, тези изчисления бяха без значение.
Те тръгваха на път, взимайки със себе си оскъдните си притежания.
Правеха всичко възможно, за да се доберат до Палестина.
Тази масова миграция на оцелели се организира
без да се допитат до окупационните войски на американците и британците.
Еврейската бригада посвети усилията си, за да спаси еврейските си братя.
Освен материална подкрепа, ционистките власти предоставяха
също така и подправени документи, за да минават границите.
Британците позволяваха само 13,000 бежанци на година.
Останалите били арестувани, ако се опитат да заобикалят блокадата.
Евреите, които преживяха постоянната заплаха от смърт
отново навлязоха в период на несигурност и опасност.
Трябваше да преминат стотици километри пеша.
Това изконсумира последните им останали сили.
Преминалите трудностите на пътя, ги очакваше ново изпитание:
Нелегално плаване към Израел.
Наблъскани в тесни помещения на кораби за роби, започваха ужасната одисея.
Британците наложиха блокада срещу имиграцията.
Патрулираха самолети и военни кораби, преследващи корабите на бежанците,
който се представяха за обикновени товарни кораби.
Почти винаги биваха открити. Бежанците се съпротивляваха.
Тези без разрешение за влизане в Палестина, ги качваха отново в Хайфа
и бяха пращани в лагери за задържане в Кипър.
Единственият им кратък контакт с националния им дом бе пристана на Хайфа.
Тяхната гледка към родината беше през бодлива тел и барикади.
Целия свят изразяваше състрадание към тези хора,
толкова много страдали от жестокостта на нацизма,
и след дългия път търсещи нов дом в Обетована земя,
на който им бе отказано да влязат.
Три нелегални съпротивителни движения оперираха в Палестина.
Двете по-малки, "Иргун" и "Лехи" вече действаха срещу англичаните.
Техните листовки призоваваха към бунт.
Бен Гурион нареди най-голямото движение "Хагана",
да възглави съпротивата под общо командване.
Те имаха задача да атакуват комуникационните системи
и военните съоръжения на британците.
За една нощ бяха разрушени 11 стратегически обекти.
Евреите на Палестина бяха вече в открито въстание.
Нарастващото насилие привлече вниманието на света.
"Терористи взривиха петролна инсталация!"
Пристанището в Хайфа. Пожар на нефтопровода извършен от терористи
така наречената група "Щерн", се промъкнала по крайбрежието.
Времето за експлозията е избрано за да отклони вниманието на британците,
от кораб с бежанци, успял да влезе в пристанището под прикритието на тъмнината.
100-те хиляди Британски войници в Палестина бяха напрегнати,
имаха резерви към възложените им задачи,
дълго след края на войната, когато очакваха да се приберат вкъщи.
Експлозия в Палестина уби 76 човека!
Света гледа към хотел "Цар Давид" в Йерусалим.
Щаба на Британската армия в Палестина.
Така изглеждаше, преди да бъде взривен от еврейски екстремисти.
Днес луксозния хотел е в руини. 20 метрова празнина в сградата от основите до покрива,
предизвикана от експлозията на две мини.
Мините били поставени в мазето от еврейски терористи
маскирани като араби.
29 изчезнали, 76 мъртви. Сред жертвите са висши британски служители
и също евреи и араби.
Труман порица атентата като терористичен акт.
Еврейската агенция в Палестина го класифицира като отчаяно престъпление.
Експлозията докара кризата до нова вълна от...
Британците реагираха, арестуваха ционистките лидери,
наложиха вечерен час, притежанието на оръжие се наказваше със смърт.
На войниците им бе заповядано да стрелят и да убиват.
Британците взеха в ръцете си правото да решават за живот или смърт.
През юли 1947, Британците екзекутираха
трима члена на "Иргун".
В отговор, "Иргун" обеси два Британски заложника в портокалова градина.
Сред търсените от "Иргун" бе също и Менахем Бегин.
Британците се опитаха да потиснат насилието, но напразно.
На този етап, взех решение да се откажа от всякакви други кариери
и да приема предложението на Моше Шарет
да се присъединя към ционистките лидери в техния кризисен момент.
Излишно е да ви казвам,
че правителството на Нейно Величество
е притеснено от вълненията и безредиците в Палестина.
Бевин нареди посланика на Великобритания в ООН,
да обяви решението да се оттегли от Палестина.
След години неуспешни усилия,
правителството на Нейно Величество стигна до заключението,
че не може да се постигне съглашение в Палестина,
така че да удовлетвори и двете страни, евреи и араби.
По тази причина представяме проблема пред ООН,
надявайки се, че Генералната Асамблея ще бъде по успешна в намирането на решение.
По време на сесията през май 1947 в нито един документ на ООН
не се споменаваше ясно за създаването на еврейската държава.
Но после чухме предложението на Сталин,
произнесено естествено от Андрей Громико.
Елементарните права на еврейския народ, обясняват стремежа на евреите
към създаване на своя държава.
Предложението бе, Палестина да се раздели на две държави, еврейска и арабска.
Това беше първият път, когато можех да предвидя успех в дебатите на ООН.
През май 1947, ООН създаде специална комисия за Палестина.
Това беше решителен момент.
Ако тази комисия не беше препоръчала еврейска държава,
нямахме никакъв шанс да издействаме,
резолюция за създаване на еврейска държава в Генералната асамблея.
Впечатляващо беше, че 11 души,
който се радваха на доверието на техните правителства,
без опит при вземане на на исторически решения,
стигнаха да заключението, че Британския мандат трябва да приключи.
Поканиха арабите и евреите да назначат служители за връзка.
Арабите отхвърлиха с пренебрежение да назначат техни служители за връзка.
Това беше една от техните големи грешки.
Тяхното отхвърляне, остави на мен и моите колеги поле за действие.
В дипломацията се печели повече от грешките на противника,
отколкото от собствената си мъдрост.
Най-впечатляващата реч пред комисията на ООН бе на Хаим Вайцман.
Ние разбираме, че не можем да получим цяла Палестина.
Бог може да е обещал Палестина на евреите.
В ръцете на Всемогъщия е, да изпълни Неговото обещание, когато реши.
Нашата задача е, да направим това, което можем, по несъвършен човешки начин.
Като един от служителите за връзка, ролята ми бе,
комисията да види нашата работа и да разбере нашите надежди.
Кораб с тъй наречените нелегални бежанци пристигна в Хайфа.
"Кораб на Хагана" "Екзодус 1947"
Убедих, председателя на комисията, и колегите му да присъстват.
Корабът пристигна с 4,000 бежанци, преживели Холокоста.
Дойдоха с трагични спомени и светли надежди.
Бяха посрещнати от британски войници, арестувани,
поставени в клетки на английски кораб, и влачени докато крещят.
Клетките предизвикаха травматичен ефект на членовете на комисията на ООН.
Те напуснаха Хайфа бледи и шокирани.
Този инцидент накара много да разберат,
че ако това е начина, по който действа Британския Мандат
е за предпочитане да не продължава изобщо.
Министър Бевин нареди кораба да се върне в Хамбург.
Пътниците бяха върнати откъдето тръгнаха, бежански лагер в Германия.
Беше като прожектиране назад на филма на живота им.
През юли и август 1947 бях в Женева с Комисията на ООН.
Бяха трескави, но вълнуващи дни.
Стараехме се да убедим комисията да препоръча еврейска държава.
Ако се бяхме провалили, статуса на ционизма щеше да е плачевен.
На 1 септември, полунощ, държах в ръцете си доклада на комисията,
той препоръчваше за създаване на еврейска държава, призната от ООН.
Не може да се влиза в никаква дискусия за създаването на еврейска държава.
Бих казал като допълнение на вече казаното...
Постиженията на евреите в Палестина получиха възхищението на целия свят.
Дали арабите са отговорни за тази ситуация?
Дали сме действали или помогнали да се създаде този проблем?
Отговорът е не.
Американската делегация поддържа
основните принципи на единодушната препоръка
и плана, който подкрепя разделение и имиграция.
Правителството на Нейно Величество взе решение да прекрати мандата,
и има намерение да завърши изтеглянето от Палестина до 1 август 1948 година.
Бяхме напрегнати, с приближаването на деня на гласуването в ООН.
Отидохме си по хотелите
и се обаждахме навсякъде по света с призив за поддръжка.
Бях свидетел на демонстрация
на истинска дипломатическа наука в действие.
Политически натиск,
икономически обещания и убеждаване
пропаганда, давление над делегатите.
За евреите,
политиката не беше игра, а наука.
Историята на израелската дипломация е история на напрегнатото очакване.
Няма случаи, когато нашият успех да е гарантиран.
Ако загубехме, щеше да е по-зле отпреди. Едно е да нямаш потвърдена еврейска държава.
Но да имаш отхвърлена еврейска държава, е много по-зле.
Афганистан? - Не. - Не.
Аржентина? Аржентина? Въздържал се.
Етиопия? Въздържа се.
Франция. Да.
Убеден съм, че ще се отнесете подобаващо към едно толкова сериозно решение.
Няма да позволя на никого да се намеси в нашето решение.
Южна Африка? Да.
Съветския съюз? Да.
Обединеното кралство? Въздържа се.
САЩ? Да. Венецуела? Да.
Йемен? Не.
Югославия? Въздържа се.
Резолюцията на Комисията на ООН за Палестина беше одобрена...
След 6 месеца, през май 1948, Британския мандат ще приключи.
50 години след Херцел, вече няма да е само мечта.
Арабите на Палестина, твърдо против плана на ООН, въстанаха с пълна сила.
Заплашваха, че линията на разделението ще бъде линията на кръв и огън.
Жертва на арабските атаки бяха предимно цивилното население.
Вечерния час и британските военни действия не успяха да спрат насилието.
Радостта от резолюцията на 29 Ноември бе разбираема.
Но въпроса оставаше, дали ще ни стигнат сили да превърнем резолюцията в реалност.
Първата задача на Еврейските сили бе,
да защитят 33-те населени места, които според плана за разделение
ще бъдат включени в рамките на Арабската държава.
Тези селища се превърнаха в укрепени лагери, в постоянна тревога.
Заселниците превърнаха своите земеделски машини в оръжия за защита.
Търсейки безопасност дълбоко под земята.
Окопаваха се в защита от бомбардировките, които очакваха.
Построиха цели подземни комплекси, включително малки болници.
Имаше само един път между Йерусалим и брега.
Живота в Йерусалим зависеше от него.
Но тъй като арабите контролираха хълмовете покрай пътя,
евреите трябваше да си направят бронирани превозни средства за да пътуват по него.
На 17 януари 35 младежи от "Палмах" попаднаха в засада по пътя за Йерусалим.
Телата им били жестоко осакатени.
Имаше много зверства от двете страни.
"Иргун" изби цивилно арабско население в Дейр Ясин.
Една от най-страшните акции от страна на арабите
бе избиването на конвои с медицински персонал от болницата "Хадаса".
Арабите атакуваха еврейските квартали в градовете.
През март 1948, изтъкнати военни експерти, включително Монтгомъри,
американските министри Джордж Маршал и Форестал,
заявиха, че евреите няма да могат да оцелеят срещу арабските армии.
Спомням си един разговор с Джеймс Форестал, министър на отбраната,
каза, Кларк, просто не разбираш,
въпрос е, на просто изчисление.
Попитах, какво искаш да кажеш? Каза, че има 45 милиона араби
и 350,000 евреи.
45-те милиона араби ще хвърлят евреите в морето.
Нещо много просто.
Поддръжници на евреите демонстрираха във Вашингтон.
Те се бояха, че САЩ ще загърби резолюцията за разделението
и ще подкрепи външно управление под пълномощията на ООН.
Беше жизненоважно, президента Труман да подържа плана за разделение.
Вайцман се опитваше постоянно да си уреди аудиенция и не го приех.
Но дойде един човек при мен и го приех.
Един човек, с който някога правих бизнес, Еди Джейкъбсън.
Един от най-добрите хора, когото познавах през живота ми.
Дойде, спря се, не говори много и запази тишина.
Казах, Еди, какво ти е? Всъщност си дошъл за нещо?
Откакто съм в Белия дом, не си искал нищо, а сме приятели.
Помоли ме да не възпрепятствам влизането на Вайцман в Белия дом.
Да се срещна с него. Казах му, че ще се срещна с Вайцман,
но трябва да влезе от страничната врата.
Не исках това да се публикува.
Името на Вайцман бе Хаим.
Не знаех как се произнася, аз го наричах Чем.
Нарекох го така и пред него и му хареса.
Чудесен човек, един от най-мъдрите, които съм срещал.
Говорихме дълго и ми обясни ситуацията от негова гледна точка.
Слушах го внимателно и казах да извикат Еди Джейкъбсън.
И двамата седнаха и си говорихме дълго време.
В края казах: "Радвам се, че вие двамата ми изяснихте всичко".
След срещата Труман-Вайцман
Съветът за Сигурност на ООН се събра,
идеята за пълномощник бе все още бе в дневния ред.
Смятаме, че трябва да се назначи
временен пълномощник за Палестина действащ от името на ООН.
Словото на Посланик Остин в ООН
изненада президента Труман.
Това беше почти изцяло срещу еврейската програма.
Обадих му се в ООН и му казах точно това, което исках
и обясних цялата ситуация. Запознат с фактите, той се съгласи с мен.
Той каза: "Ако това е, което желаете,
ще направя всичко възможно, за да го постигна".
Април бе най-доброто време за Бен Гурион.
Заповяда на "Хагана" да премине в атака и да стигне обсаденият Йерусалим.
Пушки и картечници започнаха да пристигат от Чехословакия.
През април, повечето от 70,000-те араби от Хайфа, уплашени от военните действия
заминаха за съседен Ливан.
Британското оттегляне вървеше по план.
Семействата напускаха за Великобритания, докато Палестина бе под военно положение.
Оборудването и войските предвидени за дълга окупация
се прехвърляха другаде.
Не съжаляваха, че си отиват.
Първите подготовки за голямата битка за Йерусалим
настъпиха със систематичното оттегляне на Британците от Светия град.
Щом Британските войници напускат военните си лагери,
араби и евреи концентрират войски и стратегически позиции около Йерусалим.
Мандатът приключваше на 14 май в 18:00ч Ню Йоркско време.
На сутринта британския флаг бе спуснат от сградата на правителството.
Последният Върховен комисар, Генерал Кънингам, се прости с Палестина.
Мандата продължи 30 години. Започва с голям оптимизъм.
Остави тежка реалност и завърши с разочарование и униние.
Арабите бързаха да запълнят вакуума.
До пладне, египтяните навлязоха дълбоко в Негев.
Иракска колона достигна бреговете на р. Йордан.
Йорданския легион се разположи по протежение на реката.
Сирийска бригада се разположи при източниците на р. Йордан.
Намерението на арабите бе да задуши Държавата Израел при раждането й.
Бе напрегнато в Тел Авив на 14 май, 1948 година.
Това беше ден, които бъдещите еврейски поколения винаги ще помнят.
Деня на раждането на Израел.
Без да се страхуват от докладите за разполагането на вражески войски
37-те основатели, начело с Давид Бен Гурион
се събраха в музея на Тел Авив, за да приемат историческо решение.
Междувременно в ООН бе много важно, да се предотврати Общото събрание
да приеме преди 18:00ч резолюция, която може да възпре нашата декларация за независимост.
В ООН, арабските страни опитват в последната минута
да прокарат резолюция, която ще спре създаването на еврейска държава.
Ако до 18:00ч. не приемем решение, всичко свършва...
В Тел Авив бе 16:00ч. в петък, един час преди Шабат.
Това е естествено право на еврейския народ,
подобно на всички народи, да бъдат суверенни в своята страна,
която ще е родина с отворени врати за всеки евреин
и ще даде на евреите статус с права, както всички народи.
Въз основа на нашето естествено и исторически право
и в съответствие с резолюцията на Генералната Асамблея на ООН
обявяваме създаването на еврейска държава, в Ерец Израел,
Държавата Израел.
В разгара на дипломацията в ООН и пред прага на война в Близкия Изток,
Съдбата на еврейския народ е в ръцете на президента Труман.
Признаването от САЩ на Държавата Израел, би могло да гарантира независимостта.
В 18,11 посланик Филип Джесъп от Американската делегация излезе на трибуната.
Ние научихме, че в Палестина е обявена еврейска държава,
и временното правителството е поискало признание.
САЩ признава временното правителство
като фактическа власт, на Държавата Израел.
Дългото еврейско изгнание приключи,
но в 5 часа сутринта, Тел Авив бе бомбардиран от египетски самолет.
Защитниците на Израел, не си правиха илюзии за опасностите, които ги очакват.
Израел едновременно опозна радостта от раждането и страха от смъртта.
ИЗРАЕЛ, раждането на една нация
От началото на Ционизма до 1948 г.
Translation ZALMEN BEHAR